Хто це?
Я з рецепції, пані.
Слухаю.
Щойно дзвонили з поліції,
питали про вас.
Здається, вони хочуть вас бачити.
Подумала, що краще вам знати про це.
-Дякую. -Немає за що.
Бембі.
Крихітко, ти спиш?
Що там, мамо?
Вони йдуть по нас.
Усім на підлогу!
«ВІД КОГО МИ ТІКАЛИ?»
Оце кольорове вирвиоко — це я,
а жінка в чорному, що поглинає все сонце — це моя мама.
А це, якщо говорити її мовою,
наш новий готель, повен Причіпних Душ і Бридких Юрбищ.
-Ми вже тут були, Бембі? -Ні, мамо.
Тоді ласкаво прошу.
Вітаю.
Ми завжди зупиняємося в найкращих готелях,
і завжди на стільки, на скільки нам дозволяють обставини.
-Вітаю. -Добридень. Вітаю.
Нам потрібен номер.
Звісно. Дозвольте я покажу вам, що у нас є.
Люкси, сімейні люкси, стандартні номери.
Дайте нам ваш найкращий.
Зараз перевірю, чи вільний він.
Як надовго хочете у нас зупинитися?
На місяць-два.
За перший я сплачу наперед.
Гаразд. Бронюю для вас. Порахуй, будь ласка.
«У нас немає дому», каже мама.
«Ми готельні пташки, гніздимося від готелю до готелю».
І документи, будь ласка.
Цей одяг мені треба випрати і випрасувати.
Готовий принесіть у наш номер якнайшвидше.
Гаразд. Зазирнемо, що у вас там?
Навіщо?
Це просто брудний одяг, який треба прати.
Не змушуймо гостей чекати. Вези одяг у пральню.
Ось. Гарної відпустки.
КАМЕРА ВЕСТИБЮЛЬ 05 ЧАС: 13:05
Яка вона красуня!
Наче з казки.
А очі які. Дивовижні.
Перепрошую, пані. Це ваша донька?
Господи. Вона у вас диво.
Ой, вибачте нас.
Вибачте, що ми вас потурбували.
Але це ж треба,
не щодня побачиш таку красуню.
-Казка. -Казка.
Будинки — як в'язниці, але менші.
Мамині слова.
У нас немає дому,
бо ми одна одній — дім.
У нас завжди найбільший, найгарніший номер.
З нашого номера завжди найкращий краєвид.
-Приємного перебування. -Дякую.
Ця мама і донька... Це вбрання, ці манери... дивні вони якісь.
-Та ну. -«Та ну»?
Хто заїжджає на місяць тільки з сумочкою? Та ти що.
Їхній одяг у коробках.
Не починай.
Є така штука, валіза називається.
Хто їде у відпустку з речами в коробках?
-У коробках! -Ясно. Мовчи.
Здоров, дітки.
Ці нові постояльці...
Надішліть мені їхні дані,
щоб я глянув, що це за мама й донька з мішком грошей.
-Гаразд? -Миттю, пане.
Мама анітрохи не схожа ні на кого з інших.
Не те щоб я багатьох інших знала, звісно.
Усі інші — лише образи, що пропливають повз нас.
Щойно вони зникнуть, ми їх уже й не згадаємо.
Поглянь на них.
Причіпні Душі.
Бридкі Юрбища.
Але ми з тобою — не такі.
Ми з тобою — загін.
We are a unit.
Так, крихітко.
We are the Moon Unit.
Ми — Місячний Загін.
Іди плавай.
Дорогенька, ти її десь бачиш?
Ні. Видивляюся, але не бачу.
Кого це ти видивляєшся?
Красуню.
-Красуню? -Ага.
-А хто вона? -Ми її не знаємо.
Але ми вперше зустрілися вранці в ліфті. Так?
У неї чарівні очі.
Вам що, робити нема чого?
Їжте, пийте, насолоджуйтеся.
-Ну, добре. -Гаразд. Будьмо.
Причіпних Душ іноді не уникнути.
Причіпні Душі нічого не відчувають,
але прикидаються, ніби відчувають.
У мене серце не на місці, Бембі.
Знаю, мамо.
Обережніше тут.
Стережися зайвих очей.
Хотіла б я мати тут книжку.
Ми цілими днями стирчимо в номері.
По дорозі сюди я бачила пару книгарень.
Хочеш, зазирнемо?
Дорогою туди і назад будемо обережні.
Вони надто несхожі на маму й доньку.
Моя подруга така: «Вона справді народила цю красуню?»
Ми посміялися.
А ще хтось сказав: «Може, вона викрала її з пологового».
Вони не схожі на людей у відпустці.
Людей у відпустці легко забути.
Але не їх.
Щойно їх бачиш, тієї ж миті в голові рояться запитання.
Ці двоє не виходять мені з голови.
Перепрошую.
Ви обрали мою улюблену. Я не втрималася, хочу порадити ще.
А я питала поради?
Крихітко.
Мамо, поглянь, що я знайшла.
Мамо?
Мамо.
Це його машина.
Машина мого батька.
Той самий рік, та сама модель.
Вертаймося в готель.
Що з тобою?
-Куди ти? -Ходімо.
«БЕМБІ»
Ненавиджу машини і всіх, хто на них їздить.
Вони всі зарозумілі й жорстокі, Бембі.
Бачиш? Його машина тверда, як його кам'яне серце.
Ти теж так зроби.
-Готова? -Ага.
Раз, два...
Закопаємо?
-Давай, мамо. -Давай.
Копай глибше.
Давай. Копай!
-Треба її спалити. -Давай.
-Цього досить? -Так.
-Схоже, вогонь її теж не бере, мамо. -Не бере, крихітко.
Усе зло поховаємо.
Хай воно більше не побачить сонця.
-Краще перестрахуватися. -Точно.
Може, прийдемо сюди завтра і попісяємо на неї?
А чому не зараз?
Бо зараз ми підемо в готель і замовимо їхні найкращі напої,
щоб наповнити наші баки по вінця.
Ти й гадки не маєш, як далеко сягає жорстокість.
Ви мій готель що, за сарай маєте?
Це схоже на сарай?
Я йому віддав усе своє життя. І я нікому не дам його паплюжити.
Пане, вибачте мені, будь ласка.
Можете вирахувати вартість розбитої тарілки з моєї зарплатні.
Думаєш, це через тарілку? Га? Гадаєш, справа в грошах?
-Збирай речі. -Пане, прошу вас.
-Тебе звільнено. -Прошу.
Це просто випадково. Будь ласка.
Забирайся. Геть.
А ви працюйте.
Вона навіть зранку на сонці в чорному.
А дочку одягає як дитину.
Визнай це. Вони дивні.
Ніякі вони не дивні.
Як ти не розумієш?
-А які ж вони, розумнице? -Ну, дивись.
Вона носить чорне, бо хоче приховати свою жіночність,
а дочку одягає як дитину, щоб такі як ти її не чіпали.
Тож вони не дивні.
Вони самотні й вразливі.
Я маніяків здалеку бачу, дорогенька.
Вони не такі, як ми.
Ось тому вони тобі й не до шмиги, дорогенький.
Іди снідай, крихітко. Я скоро прийду.
Добре.
Дивіться. Це мама тієї красуні.
Добридень. Як поживаєте?
-Як чудово, що ви ще тут. -Як там ваша красуня?
-Скільки ви ще тут будете? -Ви тут надовго?
Божого благословіння красуні. У вас така мила донька.
-Як надовго ви тут? -Перепрошую.
-Та ми ж нічого не... -Вона...
Гаразд, пане.
-Ходіть усі сюди. -Куди?
Це та красуня.
-Привіт. -Привіт.
Я ж казала, правда вона красуня?
Ну, гарна.
-Бембі. -Вже йду, мамо.
Поглянь на неї. Така рада бачити маму.
Це її мама?
Так. Ти її знаєш?
Я не певна,
але якщо вона та, ким я її вважаю, то так.
Я добре її знаю.
Хто так криво в'яже?
Метелик завжди має бути рівний. Май це на увазі, добре?
Так, пане.
-Куди це ці двоє? -Вони щодня ходять за покупками.
-Чому я не бачив їх за вечерею? -Вони ніколи не їдять у ресторані.
Дівчина приходить по їжу. Вони їдять у своєму номері.
Щоб не підглядали.
Саме так.
Жінка, здається, огризнулася до пари гостей.
Їм стало незручно.
А ще, хтось із персоналу бачив, як вони
розпалили вогонь і спалили іграшкову машину на пляжі.
Залиште біля дверей. Ми заберемо.
Як забажаєте.
НЕ ТУРБУВАТИ
Витягай.
Мама скупила увесь чорний одяг у магазинах.
А доньці купила дитячий одяг.
Ти казала, що їхній одяг у коробках.
Ну, я не знаю.
А що ж у тих коробках?
Я дізнаюся.
Господи. Він ними одержимий.
Алло? Я з рецепції. Хотів спитати про коробки з номера 1313.
-Що в них, друже? -Не знаю. То була не моя зміна.
-Їх випрала попередня зміна? -Так.
Але ж коробки, мабуть, ще там.
-Розкрий їх і перевір. -Не хочу пхати носа.
-Я миттю. -Що?
Коробки вже несуть їм.
Я мушу дізнатися. Побачимо.
-Це тупо. -Мовчи.
Ваші речі, пані.
-Тут усе, так? -Так, пані.
Залиште. Ми розберемося.
Пані, тут є дуже важкі коробки.
Робіть, як я кажу.
Хтозна, що там. Вона нікого не впускає.
Тобто?
-Ти не прибирала цей номер? -Ні.
Гаразд. Продовжуй.
Щось мало статися. Ми всі це відчували.
Але як, коли і з ким...
Ми не спускали з них очей.
Стежили за кожним їхнім кроком.
Окрім номера. Ми не знали, що там відбувається.
По-перше, вони сьогодні не снідали.
-У басейні їх теж не було. -Я теж їх не бачила.
Може, виїхали.
Не виїхали. Приїхали сюди на таксі. Мабуть, були в місті.
Вони купили туалетний столик.
-Туалетний столик? Ого. -Туалетний столик?
Отож-бо й воно. Цілком очікувано від них.
Хто купує столик у готельний номер?
Правда ж? Хтозна, що там ще.
Вони нікого не впускають.
Ясно. Будьте готові. Одного дня ми зайдемо туди під час вечері.
Але ж вони не виходять на вечерю.
Вийдуть. Колись та й вийдуть.
І тоді в той номер зайдемо ми.
Ясно?
Я вражена, що переконала тебе піти на вечерю.
Чому ти так кажеш?
Бачити, як ти сяєш, — це для мене неосяжна радість.
Мама може сяяти, коли захоче.
Коли захоче, вона аж світиться.
Але вона не хоче.
Ніколи не хоче привертати увагу.
Для Причіпних Душ щастя — рідкість.
Але хіба ми такі?
Вітаю. Який у вас номер?
- 1313. - 1313.
За мною, будь ласка.
Після вас. Ось ваш столик.
Мамо, що це означає?
Не знаю, крихітко.
Мама і донька в ресторані.
Зараз або ніколи.
Біда буде, якщо бос дізнається.
Точно.
Ризикнемо?
-Так. -Так.
-Поквапмося. -Уперед.
Візьми головний ключ. До зустрічі там.
Гаразд.
Бачиш, як вони до нас ставляться?
Вони нас зневажають
бо ми не такі, як вони.
-Усе гаразд, мамо. Справді... -Ні!
Їм це так не минеться.
Шановний?
Подивимося, що скаже цей Гарбузище.
Мамо, прошу.
Крихітко.
Твоя мама не скривдить тих, хто не заслуговує на кривду.
Повір мені.
І так завжди.
Мама завжди має когось провчити.
Я з вами розмовляю.
Шановний?
То турагента,
то менеджера готелю,
то головного офіціанта.
Кликали мене, пані? Чим можу допомогти?
Роззирніться.
Бачите ще хоч один такий маленький столик, як наш?
Не розумію, про що ви, пані.
Я маю на увазі,
ви не вважаєте, що цей столик більше пасує іншим парам тут?
Приставний столик. Ми схожі на тих, хто вартий такого столу?
Він був єдиним вільним.
У великому п'ятизірковому готелі? Невже?
Бачте, я гадаю,
ви вирішили, що ми на інші не заслужили.
Та що ви, пані? Наш персонал, очевидно, щось наплутав.
Справді?
Який саме персонал? Га?
Давайте спитаємо їх про цю плутанину. Де вони?
Ви абсолютно праві, пані. Ми швиденько це виправимо.
Що саме?
-Змінимо вам стіл. -Не так.
Зміните приставний столик.
І знову ви маєте рацію, пані.
Просто вкажіть на стіл, за який ви воліли б сісти.
Ми воліли б будь-який інший стіл, окрім цього приставного, пане.
Звісно.
Я також хотіла б, щоб ваша зухвалість не лишилася безкарною.
Зухвалість, пані?
Вдаєте, ніби все нормально, замість того, щоб виправитися і вибачитися.
Перепрошую, але чи не перебільшуєте ви?
Ні. Поки що.
Ви помітили б, якби так.
-Ходімо. -Ходімо.
Вибач. Це я наполягла.
-Мені дуже шкода. -Тихо, крихітко.
Ти не винна, ясно?
-Не наговорюй на себе. -Шановна?
Іди в номер.
Ви з донькою турбуєте інших.
Якщо щось подібне повториться,
вам доведеться заплатити, а нам — виставити вас з готелю.
Ні. Ви спізнилися. Ми вже розрахувалися.
Сьогодні виїжджаємо.
Щасливої дороги.
Бери свою дивакувату і котися...
Бери свою дивакувату і котися.
Не заважайте нашим гостям.
Казна-що.
Де ключ-картка? Де вона?
Готуйте машину.
-Скоро виїжджатиму. -Так, пане.
«Мою дивакувату», кажеш?
Он як. Заберу її, і ми покотимось.
То це таки ти.
Я знала, що це ти.
Ти її донька.
Певна, що ти теж мене впізнаєш.
Стій! Ти куди?
Бембі.
Я віддала ключ тобі, мамо.
Забудь. Нам уже час.
-Ми їдемо? -Так.
Тут є одна стара, наша далека родичка.
Вона побачила мене і впізнала.
Справді?
Вона обов'язково їм скаже. Спустять на нас своїх псів.
-Сумка у мене, мамо. -Гаразд. Перевдягнися.
Крихітко, чекай.
-Спустимося сходами. -Добре, мамо.
До побачення.
Дякуємо, дітки.
-До зустрічі. -Дякуємо.
Я її впізнала. Вона та, ким я її й уважала.
-Хто, мама красуні? -Так.
Звідки ти її знаєш?
-Я її родичка. Ось звідки. -Справді?
Вона зникла після вбивства матері.
-Що? -Її маму вбили?
Жорстоко вбили.
Я досі пам'ятаю. У мене досі мурашки по шкірі.
-Мамо? -Дивись під ноги, Бембі.
Викликай поліцію. Викликай поліцію!
-Мамо, що відбувається? -Чи ж я знаю, крихітко? Ходімо.
Мамо, що ти робиш?
-Готові? -Звісно.
Крихітко, нам треба вийти з готелю.
Мамо...
-Відчиняю. -Давай.
Що нам робити?
Усе одно зайдемо. Відчиняй. Заходимо.
-Сюди! Давай! -Подавай сюди! Давай!
Відкрийте кран!
Таксі...
Мамо, що нам робити?
Ну, наробили галасу, але нам вдалося вирватися.
Мамо, є таксі.
Гаразд, крихітко.
Заспокойся. Не метушись.
Сідай. Уперед.
На автостанцію.
Ми поспішаємо. Наш автобус за 15 хвилин.
-Автобус? -Тихо.
Що вони зробили з номером?
Погляньте на це!
Лише погляньте!
Боже. Гляньте, яка краса.
Яка вона мила. Така м'яка.
Як вони цікаво переробили номер. Усе було інакше.
Я ще ніколи такого не бачила.
Вони нас усіх спантеличили.
Де ж воно, люди? Де те, що вони ховають?
-Нічого вони не ховають. -Тобто?
Чого тоді нікого не впускають?
А ти чого не впускаєш?
-Чого я що? -Не впускаєш незнайомців у свій дім.
До чого тут це взагалі?
Ти досі не зрозумів?
Цей номер править їм за дім. Тому нікого й не впускають.
За 15 хвилин ми справді вже сиділи в автобусі.
Ми не знали, куди він прямує. Але нам було байдуже.
Нам було потрібно одне —
втекти.
Дівчина була гарна, так.
Вона була мила.
Але ніхто з нас не здогадався запитати її, чи все в неї добре.
Люба. Ти на втіках. Ми зрозуміли.
Та куди ти тікаєш?
Людина, від якої ти маєш тікати, поруч.
112 НЕВІДКЛАДНА ДОПОМОГА
Переклад субтитрів: Тарас Малкович