Починаю запис, якщо ви готові.
ПОЛІЦІЯ
Усе, записую, говоріть.
Це стандартний пістолет-кулемет у нас на озброєнні.
До нього у нас зазвичай ідуть патрони Парабелум 9×19 мм.
На магазин йде 30 штук.
Початкова швидкість кулі — 400 м/с.
Постріл з дистанції 50-60 метрів
пробиває одинадцять сантиметрів деревини.
Простими словами,
жоден нарваний молодик не виживе від такої кулі.
Додому не дійде.
А тепер уявіть,
що цей патрон може заподіяти дівчинці чи дорослій жінці.
«ВІД КОГО МИ ТІКАЛИ?»
Кожен слідує за своїм Молитовником, Бембі.
Кожна людина.
А наш Молитовник — книжка «Бембі».
Так.
У ній ми завжди знаходимо все, що нам треба, правда?
У ній повно знаків, мамо.
Це наша власна таблиця сигналів.
Якщо захотіти, там можна й наше майбутнє прочитати.
Точно.
Там є все, якщо добре придивитися.
Еге ж.
Багато хто думає, що книжка закінчується смертю мами Бембі,
але вона помирає на середині.
Може, дехто хоче її смерті в кінці.
Але це не так. Його мама помирає на середині книжки.
Тоді Бембі залишається сам, виростає
і будує свій власний новий світ у лісі.
Дорослішає.
Знаходить кохання.
Знаходить щастя.
Дорослішає.
Знаходить кохання.
Знаходить щастя.
Зірка падає! Поглянь! Ти бачила?
Не бачила, крихітко.
Не бачила.
Ходи сюди.
Ходімо, крихітко.
Тут дуже людно.
Аж кишить людьми.
На узбережжі яблуку ніде впасти.
На вулицях — теж.
Тут повно ювелірних і килимових крамниць.
Мама наполягла, щоб ми вряди-годи заходили в цю.
Чудові килими, мамо.
Мені подобається.
Це справжні килими Хереке.
100% шовк, пані.
А цей теж?
Так, цей теж шовковий.
Він розкішний.
Ну ж бо, крихітко. Ходім.
-Гарного дня. -Вам також.
Виглядає гарно. Так, мамо?
Чудово.
Спробуй ще цю.
Який гарний колір.
-Мамо. -Що?
Нащо я їх приміряю? У нас нема грошей.
Купимо, коли будуть.
ХОСТЕЛ «АЛТУН» КОНЦИЦІОНЕРИ, СУПУТНИКОВЕ ТБ, МОБІЛЬНІ
Ми зупинилися в хостелі, де повно юних туристів.
Ми затягнули паски. Не світимося.
Їмо те, що знаходимо на вулиці.
Мама постійно робить якісь нотатки в новому зошиті.
Я тільки собі взяла, але...
Ти точно не будеш?
Можемо поділити навпіл.
Хай буде тобі, смачного.
Може, колись тебе пофарбуємо.
Раніше ти любила колір мого волосся.
Вже ні?
Твоя краса привертає увагу.
Ти виділяєшся навіть у великому натовпі.
Це тому ти більше мене не заплітаєш?
Ґульки, косички, хвостики...
Ти завжди мене гарно заплітала.
Я мушу дати тобі волю, Бембі.
Спершу дістати для тебе грошей,
а тоді дати тобі всю волю світу.
Ці слова — ніби з середини книжки.
Це тривожні рядки.
Навіщо ти зараз це кажеш?
Як саме ти даси мені волю?
Ти — моє найкраще творіння.
Єдиний мій добрий вчинок.
Я жила заради тебе.
І я рада, що так.
Гаразд. Я подзвоню. На зв'язку.
Вас зняли зі справі матері й доньки.
Кажуть, ви ледарювали і все вийшло з-під контролю.
А кого призначили, сер?
Пам'ятаєш того нарциса з рейду готелю?
-Його. -Сер, послухайте.
Присягаюся, він їх уб'є, якщо знайде.
Але звісно. Їм цього й треба. Так, сер?
Не знаю, нащо люди носять прикраси.
Крижана Королева теж не виходила з дому без них.
Чому вони їздять на дорогих машинах?
Чому вони хочуть бути серед натовпу?
Бо такі вони є.
Причіпні Душі і Бридкі Юрбища.
Але зараз нам потрібен натовп, люба.
Ми зіллємося і станемо невидимими.
Ходімо зі мною.
Куди ми так квапимося?
Туди.
Яке мистецтво. Я куплю.
Мамо, з тобою все гаразд?
Ти ж таке не любиш.
Ні колір, та й взагалі.
Ми вже звузили наш список до трьох крамниць.
Дай-но вгадаю.
Спробуй.
Маленька ювелірна — раз,
велика ювелірна — два, килимова крамниця — три.
Молодець, крихітко.
Ювелірні я відкинула.
Не варта шкурка вичинки.
Добре, обирай.
Он та.
Коли ми це зробимо?
Завтра?
Завтра буде довгий день,
а найкращі дні завжди найкоротші.
Я хотів, щоб ви усе це побачили.
Щоб знали, з ким маєте справу.
Щоб пізнали її.
Лейтенант був безкомпромісним. Без гальм.
Одержимий тією мамою.
Той випадок...
залишив у мені якусь порожнечу.
Якби хтось розповів, ви б не повірили. Бо це занадто.
Я не знаю.
Наче в душу наплювали.
Ми можемо зробити перерву, якщо хочете.
ХОСТЕЛ «АЛТУН»
Тобі не обов'язково все знати.
Я не хотіла, щоб ти взнала про погане.
Завжди тебе оберігала.
Я знаю, мамо.
Ти завжди дбала про мене.
Завжди дбала про мої спогади.
«Натисни кнопку "Стерти", Бембі».
«Бембі, забудь про це».
Ти так і робила.
Поглянь.
«Бембі, не став питань, що розіб'ють мене на друзки».
«Бембі, не розбивай мене на друзки».
Тепер я все знаю, мамо. І теж беру в цьому участь.
Пам'ятаєш завірюху у Нью-Йорку?
Так.
Хотіла б я...
щоб ти залишилася дівчинкою з червоними від морозу щічками.
Якби ж, мамо.
Час готуватися.
Вже?
Я дуже хочу пити.
Принесеш мені води?
Звісно. Зараз принесу.
-Хто це? -Номер 207. Заїхали, коли тебе не було.
Ось список гостей. Бери.
Дякую.
-Решта готова? -Так.
Я вже, мамо.
Бачу, ти готова?
Не виходь з номера, доки я не повернуся.
Тобто?
Ми не підемо разом?
Ні. Залишайся тут і збирай речі.
Але ж мамо, ми — Місячний загін. Ми маємо триматися разом.
Ні, крихітко.
Ми не бруднитимемо твої руки.
Я ж і сильніша за тебе.
Так, бо я не запустила погані спогади в твою світлу душу.
Я ніколи не хотіла, щоб ти стала мною.
-Але ж мамо, я... -Бембі, досить.
Ти щаслива дитина.
Ти моя донька. Моя донька.
Та я — донька своєї матері.
Моє минуле — найнеприємніше в світі.
Ми різні.
Ти не порушиш наші правила життя.
Я цього не дозволю.
Тому залишайся в номері, гаразд?
Гаразд. Вибач.
Ходи сюди.
-А хочеш дещо зробити для нас? -Я б залюбки, мамо.
«Бембі» — наш Молитовник, так?
Так.
-Ти знаєш його напам'ять? -Звісно.
Тоді молися.
Молися за нас обох.
Не залишай мене в лісі на самоті, мамо.
Крихітко, за кого ти мене маєш? За дурну оленицю, маму Бембі?
«Цими днями Бембі зазвичай вештався сам-один.
Його мама зникла
і не поверталася, хоч би як він не кликав її.
Небо набрало блідо-сірого відтінку.
Найтемніша ніч настала в лісі.
Раптом його мама вийшла з кущів.
Вона кричала від болю.
Хтось переслідував її.
Спершу це скидалося на якусь гру,
але, придивившись, Бембі зрозумів, що це не так.
Його мама кричала від страху...»
Я не можу далі.
Просто не можу.
Спи, Бембі. Ну ж бо, засинай уже.
Засинай.
Ось ти де, красуне-газеле.
Хто ти? Хто?
Ким ти є?
Ти дивачка.
Заварити вам каву з крові?
Мамо?
Бачиш? Твоя мама не залишила тебе в лісі на самоті.
Бо ти не мама Бембі. Ти моя мама.
Мамо?
Дай-но я вмию тобі руки.
Моя маленька мамусю.
Тепер ти моя дитина.
У сміттєвому пакеті повно грошей і коштовностей.
Тобі вистачить на роки.
Усе пройшло аж так погано, мамо?
Я вперше зробила це заради грошей.
Не для захисту, а заради грошей.
Тихо.
Це було жахливо, Бембі.
-Це було нестерпно. -Забудь про це, мамо.
Забудь усе, починаючи з Крижаної Королеви.
Почни все спочатку.
З чистого аркуша.
Ні, крихітко. Ти забудеш, а я пам'ятатиму.
Спогади — моє покарання, Бембі.
Треба йти.
Мамо?
Що трапилось?
Ти поранилася. Як так сталося?
Скло. Глибокий поріз.
Чому ти не сказала?
Лягай. Розслабся.
Обережно.
Затисни рану.
Я дістала тобі грошей.
Час дати тобі волю, Бембі.
Якщо проміняєш свою на мою, такої волі я не хочу.
Глянь, скільки в нас добра. Тут обом вистачить.
Нам треба в дорогу.
Але ми не можемо.
Треба обробити рану, зупинити кровотечу.
Нас упіймають, якщо поїдемо в лікарню.
Я знаю.
Я все владнаю.
Зараз повернуся.
Що це взагалі таке?
Що там відбувається?
АПТЕКА
Чим можу допомогти?
Мені потрібні бинти.
Марлі, спирт, йод, багато вати.
Хтось поранився?
І ще дайте знеболювальних. Так, дехто поранився.
Я розкажу, як дістатися до лікарні.
Мені би просто перев'язати рану, але й це знадобиться.
Їдьте прямо, кілометрів зо два.
Ви точно її помітите.
Цього вистачить?
Забагато. Зараз принесу решту.
Ні, залиште собі.
Я вже тут, мамо. Я вже тут.
Ось. Я все дістала. Я купила все, що треба, мамо.
-Як ти? -Все добре, крихітко.
РОЗШУКУЮТЬСЯ ГОТЕЛЬНІ ВБИВЦІ
Не боляче, правда?
Ні. Усе гаразд, крихітко.
Візьми знеболювальне. Допоможе.
Бембі, що таке?
Крихітко, що?
Хлопець на рецепції здався мені дивним, мамо.
Нам подзвонили.
Так ми взнали, що вони в нашому районі.
Сталося пограбування, але ми ще не знали, що це мама.
Нам повідомив хлопець з рецепції.
Він їх запідозрив.
Знайшов на комп'ютері оголошення,
ну і повідомив.
Треба забиратися звідси.
Ти впевнена, що зможеш?
Якщо ти будеш моєю опорою й очима.
Вулиця наче чиста.
Так, все чисто.
Я була дуже обережна. Все зробила так, як ти мене вчила.
Молодчинка.
Бачиш, ми ще не на середині книжки.
Ще ні, Бембі.
Бо ти щоразу нас рятуєш.
Отже так, хлопці.
Не стріляти, доки я не скажу.
Ти як?
Нормально.
Ходімо.
Вперед.
На сусідній вулиці стоять таксі.
А тоді — зразу на човен.
Бембі.
Ти помітила?
Так, мамо. Вони вже тут.
Вони надто близько.
Ходімо швидше.
Швидше.
Зіллємося з Причіпними Душами і Бридкими Юрбищами.
Ходімо.
А знаєш, я спокійна.
Ми вже подолали середину книжки.
Найважче вже позаду.
Ми не здамося, правда ж? Не здамося?
Ніколи.
Ми виберемося з цієї вулиці.
Ми пережили набагато гірше.
Ти ж знаєш, що робити, так?
Так.
Чуєш, Бембі?
Ми не помремо, навіть якщо захочемо.
-Біжи, Бембі. -Біжи, мамо.
Біжи! Біжи, Бембі!
Стояти! Поліція!
«А тепер, — прошепотіла мама,
тікай звідси і не підходь до мене.
Зібравши всі сили, Бембі поскакав геть.
Він стрімголов мчав крізь сніг.
І раптом він побачив, як його маму застрелили.
Та він навіть не зрозумів, чи то його мама впала.
Гуркіт перелякав його так,
що він наче осліп.
Страх оточив його.
Бембі все біг і біг лісом без перепочинку».
«БЕМБІ»
Він навіть не вагався. Він її просто скосив.
Але знаєте що?
Вона навмисно відстала, щоб дівчина втекла.
«Біжи», сказала вона.
Я точно почув «біжи», але решту не розчув.
Щось на кшталт «денді».
І вона на нас так глянула...
Наче казала: «Я вам життя зламаю».
А дівчина —
вона й не озирнулася.
З мішком для сміття в руці
і рюкзаком на плечах
вона зникла в темряві.
Ми все обшукали.
Готелі, хостели, аеропорти, автовокзали...
Ми обійшли все.
Але...
Після того вечора її більше не бачили.
Переклад субтитрів: Тарас Малкович